## A lakotákról II.

Az Egyesült Államok és Kolumbusz kora óta "indiánoknak" nevezett bennszülött népek kapcsolatainak jogi alapját egyebek mellett a felek által kötött szerzodések képezik. Ilyen kétoldalú megállapodások révén vált lehetové az oslakosság beillesztése a hódítók jogrendszerébe. Szerzodések kötésére
azonban rendszerint a fegyveres összeütközések lezárásaként került sor, és
ezek az okmányok nem egy esetben a fehérek újabb területfoglalásait
szentesítették csupán. Régi keletu hagyomány ez. Az amerikaiak a brit
gyarmatosítóktól vették át.
A XIX. században az USA államhatárai gyors ütemben tolódtak nyugat felé. Az
új területek népessége ugrásszeruen növekedett. Az utánpótlást európai
bevándorlók milliói adták. Ennek a feltartóztathatatlan terjeszkedésnek
estek áldozatul a Mississippi és a Sziklás-hegység között élo népek, a
"préri-indiánok". 1834-ben a Kongresszus törvényt fogadott el. Ennek
értelmében az Egyesült Államoknak a Mississippitol nyugatra eso egész
területét, "Missouri és Louisana állam, valamint Arkansas territórium
kivételével,... örök idokre" indián területnek nyilvánították. 1851-ben az
USA képviseloi és a "sziú nemzet"-nek nevezett indián népek egyezményt írtak
alá. Ebben rögzítették a lakota territórium határait, ugyanakkor a sziúk
hozzájárultak, hogy az amerikaiak utakat építsenek és erodöket létesítsenek
földjükön. Ám nem telt bele tíz év, és aranyásók tömege özönlött nyugatra,
az "örök indián határon" át.
A lakoták ellen viselt háború magas költségei végül alkudozásra
kényszerítették az Egyesült Államok kormányát. 1865-tol kezdodoen több
különbizottság érkezett a helyszínre, hogy tárgyaljon az indiánokkal kötendo
új szerzodésrol. Ám a fehérek ezúttal nem értek el eredményt. 1868-ban a
Laramie erodben írták alá a békeszerzodést, amely a lakoták valamennyi
követelését teljesítette. Biztosította az indián határok sérthetetlenségét,
megtiltotta, hogy jóváhagyásuk nélkül újabb utakat és erodöket építsenek
földjükön, egyik cikkelye pedig a jövore vonatkozóan így intézkedett: "E
rezervátum egyetlen részérol való lemondási egyezmény sem lehet érvényes,
vagy jogeros, ha nem írja alá az érintett területeken lakó, vagy annak
hovatartozásában érdekelt felnott indián férfiak háromnegyede." Az
egyezményben foglaltak nagyobb része azonban végül is puszta ígéretnek
bizonyult.
1871-ben az amerikaiak úgy döntöttek, hogy az indián népekkel, mint "önálló
nemzetekkel" nem kötnek több szerzodést. Ettol fogva a kormány gyámsága
alatt állóknak tekintették oket, a rezervátumok sorsáról egyoldalúan hozott
elnöki rendeletek intézkedtek. A földfoglalásokat utólag próbálták
legalizálni. Amikor már kész ténnyé vált, hogy a fehér telepesek birtokba
vették a "Nagy Sziú Rezervátum" területén az indiánok szentként tisztelt
hegyvidékét, a Fekete Dombokat (Black Hills - Paha Szapa), a kormány
vásárlási ajánlatot tett a lakotáknak. A lakoták ezt elutasították.
Visszataszító jogi manover vette ekkor kezdetét, amely "csalárd vagy
kiéhezteto törvényjavaslat" néven vonult be az amerikai történelembe. A
kormányhivatalok, csak hogy az adásvételi egyezmény kieroszakolják, az
élelmiszeradagok megvonásával fenyegetoztek. Miután ez sem használt, a
Kongresszus - az indián férfilakosság háromnegyed részének hozzájárulása
nélkül - egyoldalúan ratifikálta a Fekete Dombok elcsatolását "szentesíto"
"megállapodást".
1980-ban az Egyesült Államok Szövetségi Bírósága elismerte ugyan, hogy a
Fekete Hegyek annektálása jogellenes lépés volt, ám a lakotáknak azt a
követelését, hogy adják vissza nekik osi földjeiket, nem vette figyelembe.

forrás: Lakol Wokiksuye (a lakoták emlékezete) , a Lakota Project , a bécsi
Néprajzi Múzeum és a Budapest Galéria közös kiállításának
(1991.V.8..-VI.16., Budapest Galéria) kiadványa. Szöveg: Helga Lomosits,
fordítás: Halasi Zoltán

Idézetek

Minden, minden és minden egyes dolog fontos.
És semmi, ami jó, nem megy gyorsan.
(Sikwalxlelix, Bella Coola indián javasasszony)

Ha a feszültség és a nyomás eluralkodik rajtam, lemegyek a folyóhoz.
Énekelek. Sírok és imádkozom, beszélek Anyámmal és Nagyapámmal, egyszerűen
csak ennyit mondok:"Adjatok erőt."
Gyakran, mikor ott ülök, arra száll egy sas, és átrepül a folyón. Leül épp
velem szemben a folyó túlpartján egy fa ágára. Erre én azt mondom:"Mindíg
itt vagy, ha szükségem van rád. Mindíg tudod, mikor kell jönnöd."
Ez aztán igazán megnyugtat és erőt ad.
(Mary Leitka, Hoh indián asszony)

Az igazi indián filozófiája szerint indiánnak lenni egyfajta tartást,
szellemi állapotot jelent. Indiánnak lenni egyfajta létállapot, amit az
ember a szívében hordoz. Ez azt jelenti, hogy a szív szavát követed, s
mintegy energia-elosztóként működsz ezen a bolygón. Hallgatsz a szívedre, az
érzéseidre, a megérzéseidre, hogy eloszthasd az energiádat, hogy a Föld és
az Ég hasonló energiáit mágnesként magadhoz vonzzad, s a szívedből - lényed
valódi központjából - újra eloszthasd. Ez a mi feladatunk.
Számos filozófia beszél négy-öt különböző világról, s azt mondják, a Teremtő
minden egyes világnak egyazon egyszerű törvényt adna: hogy minden dologgal
harmóniában és egyensúlyban kell élnünk, beleértve a Napot. Az emberek
mindíg újra és újra megtörték a harmóniát. Mi is szétromboltuk ezt a
harmóniát. És ismét nem voltunk erre rákényszerítve.
Ha nem állítjuk helyre újra ezt az egyensúlyt, több lehetőségünk nem lesz
rá.
(Brook Medicine Eagle, Nez Percé és Lakota indián asszony)

Elődeink úgy hitték, hogy a dalok a csend szülöttei, akkor keletkeznek, ha
mindenki megpróbál a szépre gondolni.
A dalok akkor alakot öltenek az emberek szellemében, s a felszínre jönnek,
akár tenger mélyéről a buborékok, amelyek a levegőre törekszenek, s ott
szétpukkannak.
Igy keletkeznek a szent énekek.
(Inuit sámánasszony)

A dalokban van az erő.
Néha egyszerűen csak ott fekszenek az emberek, s azt mondják:"Nem jön a dal.
Nem jön a dal. Nem jön a dal." Meg vannak bolydulva. Olyankor megkeresnek,
eljönnek értem, én meg beszélek velük. Én akkor azt mondom, nem kell egyebet
tenned, csak sírjál. Gondolj valami nagyon rosszra, ami megesett veled, s
ordíts a fájdalomtól. Akkor eljön hozzád a dal. Mindenkinek van saját éneke.
A kiáltásotok a dal. Ha az Édesanyád után sírsz, van valami a
jajveszékelésedben, ami előcsalja a dalt. Ki fog jönni belőled. És ha
előjön, erőt ad néked.
(Ethel Wilson, Cowichan indián asszony.)

A dalainkon keresztül tartjuk a kapcsolatot a Szellemvilággal. Minden dal
jelent valamit, és minden dal fontos.
A dalok segítenek rajtad, meggyógyítanak...
Segítségükkel másokon is tudsz segíteni. A dalokban van az erőd, az
orvosságod.
A dal segítőtársad, ha munkáddal másokon segítesz. A dalok hozzátartoznak a
gyógyításhoz, a segítségnyújtáshoz, mikor valakin segíteni tudtál, aki beteg
volt, vagy a halálán volt.
A Nagyapám kapott egy dalt, amely segítségére volt lánya halála fölött
érzett fájdalma enyhítésében. Három napra lement a folyóra, s egyszerre csak
megpillantotta ezt a csónakot a fa tetején.
Ebben a csónakban ül a leánya, s néhány férfi, akik fölmennek a magasba, föl
a leány fölé, a fák fölé, a felhők fölé. A csónak átvitte őket a másvilágra.
Szomorú dal ez, igaz. Ezt a dalt anyámtól kaptam. Mindíg sírnom kell, mikor
ezt énekelem, s olyan, mintha anyámat hallanám.
Ahhoz, hogy az Erőd, a Segítőd s a Dalod eljöjjön hozzád, elébe kell menned,
hogy fogadhasd. El kell menned, s dolgoznod kell a hegyekben, a folyókban,
hogy tiéd legyen ez az Erő.
(Mary Leitka, Hoh indián asszony)

forrás:Indián asszonyok bölcsessége
Palatinus kiadó, 1997.

<<vissza<<
© netrights:saman.hu