## Sámán.hu

Az északi szél ( Hanti népmese ) Élt egyszer egy ütött-kopott viskóban egy öreganyóka meg egy ifjú legényke. Az ifjú íja a kiáltozó daru, nyila a repülő daru. Vas hótalpon jár, egyik botja hatarasznyi, másik botja hétarasznyi. Egyszer igen zordra fordult az időjárás. Mire megjavult az idő, eltűnt a legény hótalpa, nyilai meg botjai. Bement az ifjú a kunyhóba, és így szólt öreganyjához:

- Eltűnt a hótalpam, nincs meg az íjam, nincs meg a botom.

Az anyó így válaszolt:

- Menj el a Holdhoz, öregapádhoz!

Az ifjú útnak indult. Meg sem állt, míg el nem ért a Holdhoz.

- Mit kívánsz, unokám ?

- Volt nékem - mondja az ifjú - vas hótalpam, röpülő daru nyilam, kiáltozó daru íjam. Meg hatarasznyi hosszú, hétarasznyi hosszú botom. Az Úr rossz időt küldött, és a viharban mindenemnek nyoma veszett. Öregapám éjszaka körbe jár az égen, tán látta valahol a szerszámaimat.

Igy felelt erre az öregapó:

- Unokám, mikor még megvolt a nyilad, megvolt az íjad, amikor jártad a vízpartot, jártad az erdőt, késed végét sem mutattad nékem.

Majd még hozzáfűzte:

- Én semmit sem tudok, eridj a Naphoz, nagyanyádhoz !

Az ifjú útra kelt. Ment, mendegélt, végül megérkezett a Naphoz.

- Mit kívánsz, unokám ?

- Volt nékem vas hótalpam, repülő daru nyilam, kiáltozó daru íjam, botom is volt hatarasznyi hosszú, hétarasznyi hosszú. Mindenem odalett !

Jgy szólt erre a Nap:

- Felhők födték az eget, semmit sem tudok. Eridj, unokám, a Déli Szélhez, a te nagyapádhoz. Az majd útba igazít.

Nap nagyanyja megetette, megitatta, útnak eresztette. Elindult az ifjú nagyapjához, a Déli Szélhez. Oda is ért nemsokára.

- Mit kívánsz, unokám ?- kérdi a Déli Szél.

- Volt nékem vas hótalpam, röpülő daru nyilam, kiáltozó daru íjam, botom is volt hatarasznyi hosszú, hétarasznyi hosszú. Az Úr rossz időt küldött, mindenem odalett !

Igy szólt erre a Déli Szél:

- Abban az időben nem én jártam felétek, hanem másik nagyapád, az Északi Szél.

Útnak eredt az ifjú, kísérte őt Déli Szél nagyapja. Hosszú ideig mentek, vagy rövid ideig mentek, elértek az Északi Szélhez.

- Mit kívánsz, unokám ?

- Volt nékem vas hótalpam, röpülő daru nyilam, kiáltozó daru íjam, botom is volt hatarasznyi hosszú, hétarasznyi hosszú. Mindenem odalett! Talán tudsz róluk valamit, öregapám.

Előjött az Északi Szél. Két kezével két vascölöpbe kapaszkodott. Lábával két másik vascölöpre lépett. Fújni kezdett. Északi szél kerekedett. Amint elállt a szél, útnak eredtek. A déli szél együtt haladt az északi széllel. Út közben rájuk esteledett. Északi Szél kilőtt egy nyilat, és a repülő nyíl nyomában mentek tovább. A nyíl iramszarvast talált, azt megnyúzták, kibelezték, üstbe rakták, megfőzték és megették. Jót aludtak utána. Reggel felkeltek és továbbindultak. Megint beesteledett. Most Déli Szél lőtte ki nyilát. A nyíl jávorszarvast talált, azt megnyúzták, kibelezték, üstbe rakták, megfőzték, megették és aludni tértek.

Harmadnapon újra útnak eredtek. Egyszer egy nagy városhoz értek. A város féllábon állt. A város fala alá igyekeztek. Unokájukat hátrahagyták, felfordított üsttel letakarták.

- Hallod-e, Északi Szél - mondta Déli Szél -, te könnyedebb vagy, mint én, röppenj be a városba, rajtam hét suba, nehézkesen mozgom tőle.

Északi Szél beröpült a városba, és nagy keresésbe fogott. Az unoka az üst alól csak hallgatja, hallgatja öregapja matatását. Északi Szél visszatért, ráütött egy kicsit az üstre, mire unokája elszunnyadt.

Mikor felébredt, nem hallott semmi zajt. Eltelt még egy kis idő, megjött Északi Szél meg Déli Szél, elhozták a hótalpát, nyilát, íját, mit a városi fejedelem lopott el.

Megköszönte szépen a legény a szívességüket, azután útnak indultak, ki-ki az otthonába.

Hazaér a legény, látja ám, hogy amłg távol járt, a ház három sarka leomlott, öreganyó a negyedik sarkában kuporgott. Elkapta öreganyót, megpörgette maga körül, öreganyó nyomban szépséges leánnyá változott.

A legény ekkor lehántott egy darabkát a vörösfenyő kérgéről, átvetette a feje fölött, tüstént öt ölnyi magas ház nőtt ki a földből.

Itt éltek-éldegéltek ezután, boldogságban, békességben gyarapodva, fejedelemtől nem háborgatva.

( forrás: A Hold-szép leány meg a vízikirály, Móra, Bp. 1960.)

Könyvajánlás

Diószegi Vilmos: A sámánhit emlékei a magyar népi műveltségben ( Akadémiai Kiadó, Bp. 1998., az 1958-as kiadás reprintje)

Róna-Tas András: Nomádok nyomában -Etnográfus szemmel Mongóliában- (Gondolat, Bp.,1961.)

Móricz Zsigmond: Rózsa Sándor a lovát ugratja (Szépirodalmi Kiadó, Bp., 1969.)

Móricz Zsigmond: Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét (Szépirodalmi Kiadó, Bp., 1969.)

Harc a szürke farkasért

Egy ősi közép-ázsiai lovas játék újjáélesztése Magyarországon

A lovas sportokat és a hagyományokat tisztelők és kedvelők figyelmébe kívánkozó, érdekes kísérlet zajlott le az elmúlt hónapban a Szentendrei-szigeten, ahol nem mindennapi mérkőzést vívott egymással néhány elszánt lovas. A játék, mely néhány száz évvel ezelőtt hazánkban is igen népszerű volt, leginkább a lovaspólóhoz hasonlítható. A lovasok csapatokat alkotnak, s a feladatuk az, hogy a "labdát" jelképező összecsavart állatbőrt az ellenfél "kapujába" juttassák, illetve saját kapujukat az ellenfél hasonló törekvéseitől megoltalmazzák, elsősorban is lovaik gyorsaságára és önmaguk ügyességére, erejére alapozva. Akár a rögbi lovas változatának is tekinthetnénk, ha nem tudnánk, hogy ősi, keleti gyökerű lovasjátékról van szó, amelyet minden bizonnyal eleink is játszottak, s amelynek pompás változatát a mai napig is széles tömegek űzik Közép-Ázsiában.

Az ázsiai nomád törökök zseniális lovas játéka, a kökpar ( teljes neve: kökpar tartú - szó szerinti jelentése: " a szürke farkasért vívott küzdelem", a kék, illetve szürke jelentésű kök, és a farkas jelentésű böri szó összetételéből - a kirgizek kök börűnek nevezik, de ugyanők hívják ulak tartisnak is, ami annyit tesz, mint "küzdelem a kecskegidáért") hatalmas népszerűségnek örvend. Nemzeti ünnepeken, de egyszerű hétköznapokon is rendszeresen játszák, sőt a kazakok, kirgizek, türkmének, üzbégek és - egyedül az indoeurópai nyelvet beszélő népek közül - a tádzsikok legjobbjai egymással is megmérkőznek. Európában mégis a játék perzsa, pontosabban tádzsik eredetű neve, a buzkasi vált ismertté, amelynek jelentése: "húzd a kecskét" (a kirgiz ulak tartis fordítása). Kipcsák-török eredetét jelzi nálunk azonban, hogy a Nagykunságban még a század közepén is ismert volt a kun nyelvből megőrzött köböre, kegbere névformája.

A játékot egy leölt, s a fejétől és lábszáraitól megszabadított kecskebakkal, vagy gidával játszák 4-10 fős csapatok, 500x200, vagy 1.000x500 méteres pályán, melynek végein található egy-egy kapu, tajkazan (szó szerint: "a másodfű csikó üstje" - az üstöt is jelentő kazan szóban nem nehéz felismerni kazán szavunk távoli rokonát), rendszerint jó két méter átmérőjű üstforma eszköz. A találatot (upaj) a kecske üstbe ejtése jelenti. A játék végén a porhanyósra tört húsú állatot megfőzik és ünnepélyesen elfogyasztják.

A kemény lovas játék a férfiasság és a lovastudás, valamint a ló képességeinek kiváló próbája. Hazai felelevenítése a hagyomány őrzésen kívül még számos lehetőséget kínál mindazoknak, aki helyüket keresik a hazai lovasvilágban. Az érdeklődőket dr. Magyar Gábor várja Tahitótfaluban.

(a Nemzeti Képes Sportban 1998. szeptember 22-én megjelent cikk alapján)

<<vissza<<
© netrights:saman.hu