## A nagy sziú (lakota) rezervátum

A Laramie-erodben 1868-ban aláírt békeszerzodés a Missouritól nyugatra eso területet a mai Dél-Dakotában indián területnek, akkori nevén "Nagy Sziú Rezervátumnak" nyilvánította. Az egyezmény értelmében a kormány hivatali székhelyet (Ügynökséget) létesít a terület központjában. A kormányhivatal
feladata gondoskodni a megfelelo ruhanemu és élelmiszer szétosztásáról, a
gyermekek iskoláztatásáról, a földmuvelés elterjesztésérol, valamint az
orvosi ellátásról. A rezervátumtól nyugatra eso vidék, ahol az indiánok
vadászmezoi húzódtak, az erodök és az utak kivételével " át nem engedett
területnek" nyilváníttatott. Az egyezmény kimondta:"Egyetlen fehér ember sem
telepedhet le a territóriumon, nem foglalhat földet, nem lépheti át a
territórium határait az indiánok hozzájárulása nélkül." Ez a megkötés mind a
rezervátumra, mind a vadászmezokre vonatkozott. A lakoták viszont
kötelezettséget vállaltak, hogy lehetoség szerint a rezervátumon belül
fognak élni.
Amíg még voltak bölénycsordák, a lakoták többségének nomád életmódjában alig
következett be változás. Bejártak ugyan az ügynökségre élelmet vételezni, ám
csak elvétve akadt köztük, aki a kormányhivatalok székhelyén le is
telepedett. A nyarat a közös bölényvadászattal töltötték, a kicserzett
bölényborbol sátor, iszák, téli ruha készült. Telente visszahúzódtak a
Fekete Dombok (Black Hills) vidékére, az ottani erdoségekben vészelték át a
harapós hidegeket. A rengeteg megoltalmazta oket a kegyetlen hófúvásoktól,
és legalább szarvast ejthettek benne. A lakoták fo táplálék forrása, a
bölény - a bor- és prémkereskedelem, valamint a fehér vadászok irtóhadjárata
következtében - alig több, mint ötven év leforgása alatt kipusztult a
vidékrol. 1830 és 1883 között 75 millió példányt, szinte a teljes állományt
kiirtották. ( alig 1.000 maradt életben - a szerk. )
Minthogy a lakota törzsek java továbbra sem hagyott fel az évszakok szerinti
vándorlással és semmi hajlandóságot sem mutatott arra, hogy az egyre-másra
létesülo kormányhivatalok mellett gyökeret eresszen, a röghözkötésükkel
kísérletezo politika meghiúsulni látszott. A kormány elobb a Fekete Dombok
vidékét kanyarította ki az "örök indián területbol" ( ezzel a nagy sziú
rezervátum a kétharmadára csökkent ), majd ultimátumot intézett a
lakotákhoz, felszólítva oket, jelentkezzenek 1876. január 31-ig a
kormányhivatali székhelyeken. Akit a határido lejárta után az " át nem
engedett területen " találnak, azzal ellenségként fognak bánni - hangzott az
ultimátum. Az indiánok letelepítését a következo év oszére a katonaság
hathatós közremuködésével végre is hajtották. Jónéhány lakota csoport
önkéntes számuzetédbe menekült, de mivel kanadában semmiféle támogatást nem
kaptak, egy-két éven belül ok is visszatértek a rezervátumokba.
A nyolcvanas években a kormány mindent megtett, hogy a rezervátumban lakókat
további területek átadására bírja. Többéves tárgyalás, fenyegetozés és
fondorlatok árán 1889-ben sikerült is megkötni az indiánokkal a " nagy sziú
egyezményt ". A nagy sziú rezervátum ezzel szigetekre hullott szét. Helyén
hat kisebb indián körzetet hoztak létre ( Standing Rock, Cheyenne River,
Lower Brulé, Crow Creek, Pine Ridge és Rosebud ). Megnyílt az út a törzsi
földek további felosztása és magántulajdonba adása elott. 1889-tol 1934-ig
csaknem fél Magyarországnyi terület ment át a fehér telepesek tulajdonába. A
legnagyobb körzet, a 11.000 négyzetkilóméteres Pine Ridge területének
kilencven százaléka ma fehér tulajdonosok és bérlok kezében van.
forrás: Lakol Wokiksuye ( A lakoták emlékezete ), a Lakota Project,
a bécsi Néprajzi Múzeum és a Budapest Galéria közös kiállításának
( 1991. V. 8 - VI. 16-ig, Budapest Galéria ) kiadványa
Szöveg: Helga Lomosits, fordítás: Halasi Zoltán

Idézetek

1821-ben, a most Alberta államhoz ( Kanada ) tartozó Feketeláb Átkelonél
Húr Folyó ) született Varjúláb, a nagyszeru vadász, bátor harcos és
ékesszavú szónok. Hamarosan a Feketeláb Törzsszövetség szóvivojévé vált.
1877. szeptemberében, népe érdekében, nem önszántából, de bízva a jövoben,
50.000 négyzetmérföldet átengedett a kanadai kormánynak törzsi területükbol.
A szerzodés megkötését felgyorsította a bölények gyors fogyatkozása és az
emiatt népére váró éhezés. 1890 áprilisában, halálának órájában, utolsó
szavai az életrol szóltak:
"Mi az élet? Egy szikra az éjszakában. A bölény lehellete télen. Egy apró
árnyék, amely keresztülfut a füvön és eltunik a lenyugvó Nappal."

Chief Luther Standing Bear ( Álló Medve ) 1868-ban született. Gyermekkorát
Nebraska és Dél-Dakota síkságain töltötte, még a szabad életet élve.
Tizenegy évesen az elsok között volt, akiket szüleiktol elszakítva, a
Pennsylvania állambéli Carlisle-ba vittek, az ottani, 1879-ben alapított
Indián iskolába. Négy év tanulás után visszatért Dél-Dakotába, és a Rosebud
( Rózsabimbó ) rezervátumon tanított. Késobb, 1898-ban tolmácsként
csatlakozott Buffalo Bill Vadnyugati Show-jához. Utolsó éveit könyvek
írásával töltötte. Igy szól egy tole vett idézet:
"A Lakoták igazi természeti emberek voltak - szerették a természetet.
Szerették a földet és minden dolgot a természetben, s ez a kapcsolat éveik
múlásával egyre erosödött. Az idosek szinte szó szerint a föld szerelmeseivé
váltak, s amikor leültek, vagy lefeküdtek rá, érezték a közeli kapcsolatot
az anyai energiákkal. A bornek jó volt megérinteni a földet, és az öreg
emberek szívesen vették le mokasszinjaikat, hogy mezítláb járhassanak a
szent földön. Sátraikat a puszta földre állították és oltárjaikat is földbol
készítették. A madarak, melyek a levegoben szárnyaltak, megpihenni a földre
tértek vissza, és ez volt minden lény utolsó pihenohelye. A föld nyugtató,
erosíto, tisztító és gyógyító hatású volt.
Ez az, amiért az idos indiánok a csupasz földre ülnek, ahelyett, hogy
bármilyen támasztékot használnának, mely csak elválasztaná oket az életadó
eroktol. A földön ülni, vagy állni azt jelentette számukra, hogy
elmélyültebben gondolkodhatnak és élesebben érzékelhetnek. Tisztábban
láthattak az élet csodáiba és titkaiba, és közelebbi rokonságba kerülhettek
más élolényekkel...
A Föld összes teremtvényével, az éggel és a vízzel való rokonság valóságos,
és mindennapjaikban megélt tapasztalás volt. Az állatok, madarak világához
baráti érzések fuzték oket, s ez biztonságot adott nekik. Ez a kapcsolat
olyan szorossá vált néhány lakota és tollas, vagy szorrel borított rokona
között, hogy igaz barátokká váltak és szinte egy nyelven beszéltek.
A régi lakota bölcs volt. Tudta, hogy az ember szíve elszakítva a
természettol, nehézzé válik. Tudta, hogy a növekedés, az élolények iránti
tisztelet hiánya az emberek iránti tisztelet hiányához vezet. Igy a
természet tanításainak mély, frissen és rugalmasan tartó hatásainak
segítségével megorizte fiatalságát."

Chief Joseph, a Nez Perces indián nemzet fonöke így emlékszik vissza
édesapja, Tu-eka-kas szavaira, melyeket a halála elott mondott neki
1871-ben:
"Apám üzent értem. Láttam,hogy haldoklik. Kezembe fektettem a kezét. Ezt
mondta:"-Fiam, testem visszatér földanyámhoz, és lelkem nemsokára találkozik
a Nagy Szellem Fonökkel. Mikor elmegyek, gondolj a hazádra. Te vagy e nép
fonöke. Ok figyelnek, hogy miként vezeted oket. Mindíg emlékezz arra, hogy
apád sosem adta el ezt a földet. Ne hallj meg olyan szavakat, melyek arra
kérnek, hogy tedd a kézjeled olyan szerzodésre, melyben eladnád szülofölded.
Csak néhány év telik majd el, s körülötted mindenütt ott lesz a fehér ember.
Szemüket vetik majd erre a földre. Fiam, sose feledd utolsó szavaimat. Ez a
föld orzi apád testét. Sose add el apád és anyád csontjait." Megszorítottam
apám kezét, és megígértem neki, hogy egész életemben vigyázni fogok a
sírjára. Elmosolyodott, majd útra kelt a szellemek világába.
Eltemettem ot a kanyargó vizek e gyönyöru völgyében. Jobban szeretem ezt a
földet, mint bármely más helyet ezen a világon. Aki nem tiszteli és szereti
apja sírját, rosszabb, mint egy vadállat."

" Ha a mai modern világban böjtölsz, le kell mondanod a rádióról és a
televízióról. Visszavonulsz a külvilágtól. Ott nyugodtan böjtölhetsz, s
ugyanúgy létezel. Többnyire csak vizet iszol, vagy teát. Addíg böjtölsz,
amíg szükséges, hogy végre megbékélj.
A böjtölés halálközeli élményhez vezet. Igy szólsz:"- Itt vagyok, Istenem,
én..." Vagy mondjuk, hogy imádkozol. A sámánnak vagy a sámánasszonynak
nehéz, hiszen el kell jutnia odáig, hogy akár életét is feláldozza azért,
hogy gyógyíthasson. Ha valaki nagyon, nagyon beteg, így szólsz a Teremtohöz:
"-Vegyél magadhoz engem, ha nem elég az áldozatom. Vegyél magadhoz." Ezért
tudnak egyesek gyógyítani, de a gyógyító erokkel bánni nagyon mélyreható,
mélységes dolog. Úgy kell szeretned embertársaidat, hogy ha egy idegen ember
ide betéved, ha kell, életed tudd áldozni érte.
Ha visszaélsz ezekkel az erokkel, ez visszaüt rád, ez a törvény. A gyógyítók
tisztában vannak szent kötelességeikkel, s azzal is, milyen árat fizetnek
érte. Nagyon óvatosnak kell lenniük."
( Betty Laverdure, Ojibwa indián nemzet )

"Mielott szent dolgokról beszélnénk, felajánlásokkal felkészítjük magunkat
... valaki megtölti a pipáját és átnyújtja egy másik embernek, aki
meggyújtja azt, majd fölajánlja az égnek és a földnek ... együtt dohányoznak
... Azután készen állnak a beszélgetésre."
Mato Kuwapi (Üldözik a Medvék)
Santee-Yanktonai Lakota indián

"Indiánnak lenni annyit jelent, mint megölelni egy fát."
(...ismeretlen...)

<<vissza<<
© netrights:saman.hu