# TÁVOLI TÁJAK, ISMERETLEN GYEREKEK
Aztékok
Az azték nő

Ambrus Attiláné Dr. Kéri Katalin egyetemi docens

                                  Dr. Kéri Katalin:
                                 (kerik@tki.jpte.hu)

            |----------------------------------------------------------|
            | Copyright (c) 1997. Dr. Kéri Katalin (kerik@tki.jpte.hu) |
            |                                                          |
            |  All  rights reserved. Permission is granted to make and |
            |  distribute  verbatim  copies  of this document provided |
            |  the  copyright  notice  and  this permission notice are |
            |  preserved  on  all  copies. Feel free to upload to your |
            |             favorite BBS or Internet server!             |
            |                                                          |
            |  Minden  jog  fenntartva. Az eredetivel azonos másolatok |
            |  készítése és terjesztése engedélyezett, feltéve, hogy a |
            |  copyright  megjegyzést  és ezen engedélyező megjegyzést |
            |  változatlanul  megtartanak  minden  másolaton. Szabadon |
            |    felmásolhatja kedvenc BBS vagy Internet szerverére!   |
            |                                                          |
            |                                                          |
            |         Az elektronikus változatot készítette:           |
            |                   Ambrus Attila József                   |
            |                  (alex@nostromo.jpte.hu)                 |
            |----------------------------------------------------------|

                                   Ferdinand Anton:
                                     AZ AZTÉK NÔ

       Ha  a  szülés  anya és gyermeke számára egyaránt szerencsésen folyt le, a
    szülők első gondja az volt, hogy megtudják, szerencsés jegyben született-e a
    gyermek.  Ezért lehetőleg minél előbb tonalpukéért, jövendőmondóért küldtek,
    aki értette és értelmezte a "tonalamatl"-t (a napok könyvét). Szolgálataiért
    szöveteket  és  pulykákat kapott, és részt vehetett a "keresztelői" lakomán.
    Először  is megtudakolta a születés pontos idejét, és felállította a gyermek
    horoszkópját.  Ha az időpont kedvező volt, így nyilatkozott: "Gyermeketek jó
    jegyben  született."  De  így  is  szólhatott:  "A  gyermek  nem  jó jegyben
    született,  bár  ugyanebben  a  sorban  található  egy kedvező jel is, amely
    enyhíti és kiegyenlíti a főjel rontó hatását." Ez általában lehetséges volt,
    mivel  a  mexikói  naptár  húsz  különböző szimbólumból, valamint tizenhárom
    ezekkel  kapcsolatos  számból  tevődött  össze,  és  a jelek a hetes számmal
    együtt  mindig szerencsések voltak. Más számok is enyhíthették a kedvezőtlen
    jeleket.  Választhattak  ezenkívül  egy  másik jelet is, mivel a keresztelőt
    négy  napig  lehetett  halogatni.  A  szipaktli, az alligátor jegye a lányok
    számára kifejezetten előnyös volt. Aki ebben a jegyben született, bővelkedik
    majd  a  földi javakban, és minden sikerül neki. Ha a virág (soitl) jegyében
    született,  a  horoszkóp  jóslata  szerint  ügyesen  fog  fonni-szőni, és jó
    háziasszony  lesz,  de  ha  nem  imádkozik  eleget,  éppenséggel  könnyűvérű
    nőszemély  is  válhat  belőle.  Ennek  az  a magyarázata, hogy a virág jegye
    összefüggésben   áll   Socsikecallal,  a  növényzet  istennőjével  ("Értékes
    Virág"),  aki egy személyben volt a nő művészi képességének és a vidámságnak
    az  istennője.  Ha  egy  leánygyermek  a "mozgás" (olin) jegyében született,
    izgalmasan szép nő vált belőle. Minden mozdulata mámorító volt. Az e jegyben
    születettek  nem  egykönnyen  hagyták  magukat  meghódítani,  de  ha hosszas
    keresés után megfelelő társra leltek, hűségesek és háziasak voltak.

       A  jaguár  (ocelotl)  jegyében  születettek élete csupa küszködés volt. A
    jaguárnők   a  horoszkóp  szerint  hajlottak  a  házasságtörésre.  A  "nyúl-
    hölgyekben"  megvolt  az  iszákosságra  való  hajlam,  a "sas asszonyok"-ból
    Xanthipék  váltak.  A  nők  számára  kedvezőtlennek  tekintették, ha a "nád"
    napján  (akatl)  pillantották  meg  a  napvilágot,  mert úgy tartották, hogy
    buták,  fecsegők,  fennhéjázók  és  vádaskodók lesznek. Mivel a jövendőmondó
    naptár még lustasággal és munkára való alkalmatlansággal is vádolta ezeket a
    nőket,  megpróbálták  őket  eladni  rabszolgának, hogy azután később vallási
    szertartások  áldozataiként  leljék  halálukat.  E  tény alátámasztaná azt a
    véleményt,   miszerint   a   gyakori  emberáldozatok  elsősorban  a  fennsík
    túlnépesedésére   vezethetők   vissza.   Az  aztékokat  megelőző  időben  az
    emberáldozat   ugyanis   viszonylag   ritka  volt,  s  csak  foglyokat  vagy
    rabszolgákat  áldoztak fel. Az a vallási kötelesség tehát, hogy az isteneket
    az ember legértékesebb kincsével, a vérrel táplálják és erősítsék, gazdasági
    indíttatású: így kívántak megszabadulni a felesleges népességtől.

       Ha egy gyermek születését sok rossz előjel kísérte, "naptártudósokkal" és
    jövendőmondókkal  kellett tanácskozni, mivel csak ők voltak képesek a baljós
    jel   hatását  a  számok  segítségével  csökkenteni  vagy  az  ellenkezőjére
    fordítani.  Ôk  határozták  meg a "keresztelő" napját, amely a születésnapot
    helyettesítette.  A szerencsés jóslatok természetesen csak akkor teljesedtek
    be,  ha az érintett személy szabályos életet élt, és rendszeresen bűnbánatot
    tartott.  A jövendőmondó a különböző feltételekkel időben biztosította magát
    a tévedések ellen.

       A  napévvel  (sinitl)  ellentétben,  amely  360 rendes és öt "felesleges"
    napból  állt,  a jövendőmondó év csak 260 napos volt, egy szipaktlival, azaz
    alligátorral  kezdődött,  és tizenhárom soszitllal, azaz virággal végződött.
    Így  folyt  párhuzamosan  a napév és a jövendőmondó naptár éve. Elrendezésük
    olyan  világos  volt,  hogy  minden  különösebb fejtörés nélkül meg lehetett
    találni bármely napot mindkét naptárban.

       A horoszkópkészítők számára fontosak voltak az istenek is, akik szabályos
    rendben  kísérték  a  jegyeket:  a  Nap  és  a  Hold egy halálhoz (mikicli),
    Petékatl,  a  részegség  istene  egy  sashoz  (kuautli) tartozott, hogy csak
    néhány  példát  említsünk.  A várható események értékelésénél a jövendőmondó
    természetesen  figyelembe  vette  ezeket  az  isteneket,  de  a  négy  égtáj
    istenének,   az   ősöknek   is  nagy  jelentőséget  tulajdonított.  A  kelet
    tulajdonságai  közé  tartozott  a  termékenység  és  a bőség, az érdesség és
    szárazság   az  észak,  az  öregség  és  halál  a  nyugat,  a  burjánzás  és
    bizonytalanság a dél jellemzője volt. A különböző éghajlati zónákra tagolódó
    ország földrajzi helyzete ebben is megnyilvánult.

       A   mexikóiak   életét   természetesen   messzemenően   befolyásolták  és
    szabályozták  a  "tonalamatl"-nak  ezek  a jóslatai. A kereskedők például az
    idegen  törzsek  területén  át  vezető  bizonytalan  utazáshoz  kivártak egy
    bizonyos  napot,  jóllehet épp ők voltak a régi Mexikónak az a rétege, amely
    egy  szabad  útlevélhez,  hasonló  engedéllyel rendelkezett. Az "egy jaguár"
    volt   az   a   nap,  amelyen  foglyokat  és  rabszolganőket  áldoztak  fel.
    Kiszámították  a  házasságkötés  napját  is.  Bizonyosan állíthatjuk, hogy -
    tekintet  nélkül  származásra  és  társadalmi helyzetre - egyetlen azték sem
    mondhatott  le a jövendőmondó papok jóslatainak igénybevételéről. E jóslatok
    a  legkisebb  alattvalótól  kezdve  II.  Montezumáig  mindenkinek  az életét
    meghatározták.  Jellegzetes  példája  ennek,  hogy  a spanyol hódítást annyi
    kedvezőtlen  előjel előzte meg, hogy ez megbénította az aztékok ellenállását
    az idegenek behatolásával szemben.

       Ez a világnézet gátolta a mexikóiak mozgási szabadságát. Sorsuk felett az
    eleve  elrendeltség  Damoklész-kardja  lebegett. A jegy, amelyben születtek,
    barátságtalan,   irreális  hatalmakhoz  béklyózta  őket.  Az  istenek  és  a
    csillagok   nyomasztóan   hatottak  rájuk.  A  naptár  mindenható  uralmának
    rabszolgái  voltak,  kedélyállapotukat  át- meg átszőtte a fatalizmus, amely
    azonban  aktivitásra  is  serkentette őket. Csalással harcoltak a sors és az
    eleve  elrendeltség ellen. Vagy úgy, hogy a keresztelőt a szerencsésebb jegy
    kicsikarása  érdekében  a  negyedik napig halogatták, vagy egyszerűen azért,
    mert  nem  adták  meg  magukat  tehetetlenül  és  lustán sorsuknak. Egyfelől
    hajlandóak  voltak  földi  életüket  csupán  egy utazás tovatűnő állomásának
    tekinteni,  másfelől  viszont  készen  álltak  a harcra felette kérdéses, az
    istenek által meghatározott létükért.

       Miután  a  mexikóiak  kóborló  élete véget ért, és néhány generáció alatt
    beilleszkedtek  a  már  régebben  letelepült  törzsek  kultúrájába, alapvető
    társadalmi  átrétegződés  ment  végbe.  Legfontosabb  vívmány  az  általános
    iskolakötelezettség volt. Nem állapítható meg, mikor vezették be az aztékok,
    mindenesetre  roppant jelentőségű tény, hogy már ebben az időben létezett. A
    középkorban, amikor Európában a gyermekek iskoláztatása a felsőbb társadalmi
    rétegek  privilégiuma  volt,  egyetlen  azték  gyermek  sem nőtt fel iskolai
    képzés  nélkül,  bármely  rétegből  származott is. A gyermeknevelés az állam
    feladata  volt.  Az  állam nagy gondot fordított a kultúra fejlesztésére, az
    erkölcsök megőrzésére és használható alattvalók képzésére.

       A  tizenkettedik  életévüket  betöltött  fiatal  aztékok  megkapták a két
    kukoricalepényből álló teljes adagot, tizenöt éves korukban pedig a szülők a
    nyilvános  iskolák  gondjaira  bízták  gyermekeiket  (ez  az adat a Mendoza-
    kódexből  származik,  más források fiatalabb kort jelölnek meg). Az "ifjúság
    házá"-ban  (telpocskaji)  folyó  tanítás  célja  elsősorban  az állampolgári
    kötelességek  oktatása volt: a fiúk a fegyverforgatást gyakorolták, a lányok
    perlig  megtanulták a szövést és az értékes hímzett tollszövetek készítését.
    A  tantervhez  tartozott  a  történelem  és  a törzsre vonatkozó hagyományok
    ismertetése,  valamint  a  vallási  és  világi  rítusok megtanulása. A fiúk,
    akiket  olyan  kellemetlen  munkák elvégzésébe is bevontak, mint a csatornák
    vagy   az   utcák  tisztán  tartása,  naplemente  után  a  "dalok  házá"-ban
    (kuikakalko)  szórakoztak.  "Ott  táncoltak  az  ifjak  éjfél utánig. Akinek
    kedvese  volt,  azzal  aludt",  írja  egy  krónikás.  A fiatalemberek nem az
    ugyancsak  iskolás  korú  leányokkal  éltek együtt, hanem az auianimékkel, a
    kurtizánokkal, s ez az iskolai hatóságok engedélyével történt.

       A  szabadiskolának  ez a formája kissé különös számunkra, és Sahagún volt
    az  első  európai, aki elítélően nyilatkozott a telpocskajibeli fiatalokról:
    "Nem   élnek  rendes  életet,  kurtizánokat  tartanak,  meggondolatlanul  és
    cinikusan  beszélnek,  és  fennhéjázóan,  gőgösen  fejezik  ki  magukat."  A
    krónikás  a  kalmekak,  egyfajta  "kolostori iskola" növendékei iránt érzett
    rokonszenvet,   akik   közül   azután  a  papok  kerültek  ki.  Ott  mindent
    megtanítottak  a  fiúknak és leányoknak, ami a kor és az ország tudományához
    tartozott:  az  írást  és  a  képírások  értelmezését, a jövendőmondást és a
    naptártudományt,  a költészetet és a szónoklás magas művészetét. Ha a szülők
    úgy  határoztak,  hogy a kalmekakba adják leányukat, már a gyermek születése
    után  bejelentették  ebbeli  szándékukat.  A  leányok négy-hat éves korukban
    kerültek az iskolába. Később azután választhattak, kilépnek-e, vagy a vallás
    szolgálatának szentelik életüket.

       Bár  e  nevelési  rendszer  tükrözi  az  azték társadalom tagozódását, az
    alacsonyabb származásúak előtt sem tornyosultak legyőzhetetlen akadályok, ha
    a  kalmekakban akartak tanulni. Ebbe az elit iskolába még a plebejusok fiait
    is  felvették. Hajlamaik és tehetségük révén elvben a "népiskola" tanulói is
    eljuthattak   például  a  hadvezérségig,  a  tlakocskalkatl  tisztségéig.  A
    történetírás nem jegyezte fel, vajon valóban viselte-e valaki az alacsonyabb
    néprétegből ezt a hivatalt.

       Ha  az  ifjak  és leányok házasulandó korba léptek, elbocsátották őket az
    iskolából.  A  leánykérést  mindig  a  férfi  családja  kezdeményezte. Ehhez
    igénybe  vették  a házasságközvetítő segítségét, aki jártas volt a beszédben
    és a rítusokban. Mivel a fiatalok nem a szülői házban nőttek fel, a kérést a
    tanító (telpocstlatoke = az ifjak elöljárója) elé kellett terjeszteni. Ha az
    iskola elöljárója az apa kérésére elment a szülőkhöz, az volt a szokás, hogy
    megvendégeljék  és  megajándékozzák.  A  lakoma  után az immár húszesztendős
    tanítvány  rokonai  körbe  ültek,  és  a  telpocstlatoke előtt egy rézbaltát
    állítottak fel. Az apa így szólt:

       "Rokonok  és  tanító,  ne  szomorkodjatok,  hogy  testvéretek, a mi fiunk
    elválik  majd  tőletek.  Nézzétek  e  baltát,  ez annak a jele, hogy az ifjú
    kiválik  körötökből. Vegyétek a baltát, és bocsássátok el fiunkat." A tanító
    ünnepélyes  szavakkal  válaszolt  az apa beszédére és elbocsátotta a fiút az
    iskolából.  Csak  azután  gondolhattak  arra,  hogy  asszonyt  keressenek az
    ifjúnak.  A  feleség  kiválasztása  a  család és a vének tanácsának feladata
    volt.

                                                        Fordította: Szántó Tamás

    ----------
    Ferdinand Anton: A nő a Kolombus előtti Amerikában
       (Corvina, Bp., 1976.) 20-24. o.

Vissza a tartalomjegyzékhez!

Index Életrajz Publikációs jegyzék Nevtöri kurzusok Kutatási területek Letölthető anyagok Kedvenc helyeim