## Wihéó és az állatok

(Cheyenne indián történet) Újszülött érkezett egy holdas éjszakán az egyik sájen tipibe. Wihéónak nevezték el, mert izgága volt már születése pillanatában. Felnott korában aztán kalandvágya és merészsége tette híressé, legalább annyira, mint éles
szeme és biztos keze.
Egyik hajnalon Wihéó felkötötte mokasszinját, fogta íját, nyilát, és se szó,
se beszéd, otthagyta a faluját. Megunta a prérit, ahol minden fuszálat
ismert, kíváncsi lett, milyen lehet az élet a suru erdokben és a magas
hegyekben.
Sok holdfordulón át vándorolt, mlgnem egy falura bukkant. Nagy meglepetéssel
látta, hogy a tipik üresek, lakóiknak nyoma veszett. Wihéó kifaggatta a
környéken élo állatokat, s azok elmondták neki, mi történt. Hatalmas bagoly
szokott rá, hogy éjszakánként lecsap a falura, s ha valamelyik sátorból
gyermeksírást hall, szárnyaival elsöpri a sátrat, és elragadja a kicsit. El
is fogytak lassanként a gyermekek, s az emberek más vidékre költöztek.
Wihéó elhatározta, hogy kicselezi a gyermekrablót. Egészen kicsire
összehúzta magát, leült egy tipi mellé, és türelmesen várt. Már jócskán
benne jártak az éjszakában, amikor óriási szárnyak takarták el a Holdat.
Mielott Wihéó egy szót is szólhatott volna, a bagoly a karmai közé kapta, és
egy felhoket súroló fa tetejére, a fészkébe röpült vele.
- Szálas vagy, inas vagy - rikoltotta Wihéó fülébe -, de így is finomabb
vacsora leszel, mint a pocok a prérin.
- Van ám a tarisznyámban valami, amivel megízesítheted a húsomat - mondta
hamiskásan Wihéó a bagolynak, és egy jókora lépet dugott az orra alá. A mohó
madárnak több sem kellett. Amint megérezte a méz édes illatát, kikapta Wihéó
kezébol az egész lépet, és élvezettel elszopogatta. Hanem amikor arra került
volna a sor, hogy most már Wihéóba kóstoljon, sehogy sem sikerült
szétnyitnia a csorét. Feszegette, feszegette, még a karmaival is próbálta,
de a csore úgy összeragadt a méztol, hogy el sem tudta huhogni magát. Wihéó
sokáig nevetett rajta, aztán lemászott a fáról, és folytatta vándorútját.
Költött egy dalocskát is a falánk bagolyról.
Hajnaltéjt egy folyó partjára ért. Igen fáradt volt az egész éjszakai
menetelés után, leheveredett hát, és behunyta a szemét. Hirtelen reszelos
hangot hallott a háta mögül:
- Lám-lám, fogaimra való falat! Csak kitátom a szám, s már be is kaptalak,
fiú!
Wihéó felpattant, és a parti bokrok aljában meglátott egy hatalmas
aligátort, amint éhesen tátogatja felé a száját.
- Jól van, jól van, megehetsz - horgasztotta la Wihéó a fejét, mintha
szomorkodna. - Elobb azonban teljesítsd az utolsó kívánságomat.
- És mi volna az?
- Szeretném alaposan megvizsgálni azokat a fogakat, amelyek mindjárt
miszlikbe aprítanak. Tátsd ki a szád olyan nagyra, amilyen nagyra csak
tudod!
A hiú aligátor eleget tett Wihéó kérésének, büszkén villogtatta óriási
fogait. A fiú akkor felkapott egy jó nagy követ, s szörnyu erovel az
aligátor torkába hajította. Az ostoba ijedtében lenyelte a követ, s meg is
fulladt tole azon nyomban. Wihéó vidám szívvel indult tovább, és a bagolyról
szóló ének mellé odaragasztott még egy verset, amely a hiú aligátor
történetét mondta el.
Vándorútján hamarosan megéhezett, de tarisznyájában immár semmit sem talált.
Korgó gyomorral ment, mendegélt, míg a távolban egyszer csak tábortüzek
pislákoló fényét látta meg. Megörült, de mindjárt el is szomorodott, mert
eszébe jutott, hogy aligha adna bárki is ételt-italt egy olyan sehonnai
csavargónak, mint amilyen o. Az út mentén egy árny suhant el mellette, s
Wihéó felismerte. Prérikutya volt, girhes, még a szore is megfakult az
éhezéstol. Wihéó megszólította:
-Látom, nagyon éhes vagy, prérikutya testvérem, ahogy én is. A faluban
bizony hiába kérnél, nem adnának enni neked, ahogy nekem sem. Azt mondom,
fogjunk össze, hátha együtt sikerül húst szereznünk. Ugorj be a
tarisznyámba, és tégy úgy, mintha éhes csecsemo volnál. Becsapjuk a
falubelieket.
A prérikutya meghányta-vetette magában Wihéó ajánlatát, de csak egy
feltétellel fogadta el:
-Bebújok a tarisznyádba, és olyan kétségbeesetten fogok nyivákolni, hogy az
emberek szíve megszakad, de csak akkor, ha megígéred, hogy az osztozkodásnál
a hús javát nekem adod, s te megelégszel a csontokkal.
Wihéónak nem volt ellenvetése. Asszonyruhába bújt, hátára vette a tarisznyát
a síró-rívó prérikutyával, és elindult a faluba. Amikor az emberek
meglátták, és meghallották az éhes anyát és gyermekét, menten megesett a
szívük rajtuk, és jókora darab húsokat raktak Wihéó elé.
A prérikutya orrát csiklandozta a hús illata, s amint kello távolságra
jutottak a falutól, felmordult:
-Wihéó! Ide a húsommal!
Az csak ment tovább szó nélkül. Hiába követelozött a hátán a prérikutya,
Wihéó nem törodött vele. Egészen addíg, míg egy folyó partjára nem ért. Ott
aztán levette a tarisznyát a hátáról.
-Aljas feltételt szabtál, prérikutya testvérem. Nem akartad velem megosztani
a hús javát. Hát én most cserébe nem akarom veled megosztani még a csontokat
sem!
Azzal meglóbálta a tarisznyát a feje fölött, és belehajította a folyóba.
Vándorlásai során sokat nevetett még az ostoba prérikutyán. Az o történetét
is énekbe foglalta, és a falánk bagolyéval, meg a hiú aligátoréval együtt
dalolta el mindenkinek, akivel találkozott.

Idézetek

Állj fényben, mikor beszélni akarsz.
(Varjú indián nemzet)

A Föld összes gyermekét szeretettel látjuk tanács tüzeinknél.
(Szeneka indián nemzet)

Evés elott mindíg legyen idod megköszönni az ételt.
(Arapahó indián nemzet)

Az igazság nem történik, hanem van.
(Hopi indián nemzet)

Lopott étel sosem tesz jóllakottá.
(Omaha indián nemzet)

Kinek egyik lába egy kenuban van, másik egy csónakban, bele fog esni a
folyóba.
(Tuszkaróra indián nemzet)

Sose ülj, mikor az idosek állnak.
(Krí indián nemzet)

Mindenki a saját bírája.
(Pima indián nemzet)

Minél többet adsz, annál több jó dolog történik veled.
(Varjú indián nemzet)

Az emberek törvényei úgy változnak, ahogy a tudásuk változik. Csak a szellem
(Isten - a szerk) törvényei maradnak mindíg ugyanazok.
(Varjú indián nemzet)

Nincs halál, csak világok változása.
(Duvamis indián nemzet)

A föld legfelsobb törvénye a Nagy Szellem törvénye, nem az emberé.
(Hopi indián nemzet)

Isten szavai nem olyanok, mint a tölgyfa levelei, melyek elszáradnak, és
lehullanak a földre, hanem olyanok, mint a fenyo, mely örökké zölden áll.
(Mohawk indián nemzet)

Mikor a legendák megszunnek, az álmok elmúlnak, nincs többé nagyszeruség.
(Sóni indián nemzet)

Ne nyugaton, de keleten keresd a fény eljöttét.
(Dakota indián nemzet)

Minden, amit az Ero tesz, körben teszi.
(Lakota indián nemzet)

Egyes felnottek inkább gyermekekre hasonlítanak. Ok az igazi emberi lények.
(Lakota indián nemzet)

Emlékezz, hogy gyermeked nem a tulajdonod, hanem a Teremto küldte ot hozzád.
(Mohawk indián nemzet)

Mikor egy idos ember beszél, légy csöndben és figyelj.
(Mohawk indián nemzet)

Kinek sok gyermeke van, sok otthona van.
(Lakota indián nemzet)

Ahol az igazság jelen van, nincs szükség sok beszédre.
(Arapahó indián nemzet)

Ne járj mögöttem, nem vezethetlek.
Ne járj elottem, nem követhetlek.
Járj mellettem, hogy eggyek lehessünk.
(Jút indián nemzet)

Nézd fiaid és leányaid. Ok a te jövod.
(Oneida indián nemzet)

Az álmok bölcsebbek, mint az emberek.
(Omaha indián nemzet)

Legfontosabb tanítónk a saját szívünk.
(Sájen indián nemzet)

"Szerzodés"

Egy igaz történétet mondok el, mely alig több, mint három éve esett meg
velem. Akkor, 1996. nyarán az elso, kalandokkal teli utazást tettem az
Egyesült Államokban. A három hónap alatt rengeteg helyen jártam, és a
legnagyobb köszönettel tartozom kinti vendéglátóimnak, William és Éva
Gáspárnak. Amellett, hogy szállással, étellel, itallal, külcsön autóval
segítettek, még fontosabb volt az a szellemi közösség, mely kialakult
közöttünk. Ennek köszönhetoen részese lehettem mindannak az ismeretnek és
kapcsolatnak, melyet ok hosszú évek alatt kialakítottak a lakota
indiánokkal, és más olyan emberekkel, akik az oslakosok kultúráit,
szertartásait követendo példának tartják. Így juthattam el egy lakota
Naptáncra a dél-dakotai Pine Ridge (Fenyo gerinc) rezervátumon. (E nagyon
osi szertartásról régebbi számainkban írtam már.) Ott nézoként, támogatóként
voltam részese egy csodának, de néhány héttel késobb Colorádóban
táncolhattam is elso Naptáncomon. Azóta, teljesítve felajánlásom és
fogadalmam, összesen négyszer naptáncoltam indiánokkal, fehérekkel, s nem
utolsó sorban a Gáspár házaspár tagjaival együtt.
Az elso tánc idején esett meg az, amit most elmondok.
Talán a szertartás második napján történt, hogy kora reggel, a napkeltét
megelozo ébreszto után Dewey Brave Heart, a Naptánc oglala lakota vezetoje
beköszönt sátrunkba, majd megkérdezte, van-e szerzodésünk. Nem értettem,
mire gondol. Milyen szerzodésre gondol egy böjttel, nélkülözéssel, s eros
testi fáradsággal járó tánccal töltött szent szertartás közben? Kérdon
néztem barátomra, William Gáspárra, aki rövid kuncogás után felvilágosított:
WC papírra gondolt. Tehát a szerzodés szót használta a toalett papírra,
mély, keser-édes humorral kifejezve azt, hogy mennyit ért a múlt században
megkötött sok szerzodés, melyeket a fehérekkel kötöttek. "Kitörölhetik vele
..."

Sólyomfi Nagy Zoltán

<<vissza<<
© netrights:saman.hu