## A Cheyenne indiánok

"Semmi sem örök, csak a föld, meg a hegyek" -cheyenne dal- A cheyennek a nyugati síkságon ( az Egyesült Államok középso területe ) élo három algonkin nyelvcsaládhoz tartozó nép egyike. Csupán a legutóbbi
idokben vándoroltak erre a területre. Black Mocassin állítása szerint - akit
a legkiválóbb emlékezo tehetségu történelem ismeronek tartottak - elso
csapataik 1676 körül, mintegy 204 esztendeje érkeztek a Missouri folyóhoz.
Black Mocassin 1880-ban nyilatkozott. ) Ezelott a cheyennek hosszú ideig a
nevüket viselo folyó mellett éltek, mely nyugati irányból ömlik az Északi
Red Riverbe. E folyó mellett egyik régi falujuk nyomai a mai napig
fennmaradtak. A még korábbi idokben Minnesotában éltek, sot vannak olyan
hagyományaik, melyek a Minnesotába vezeto hosszú útról szólnak.
A cheyennek a Missouri folyóhoz való megérkezésük után jó néhány esztendeig
a folyó partján laktak. Muvelték a földet, és birtokukba kerítettek néhány
földbol készült kunyhót. Fokozatosan a síkság felé nyomultak, feladták
helyhez kötött életmódjukat. Vándorolni kezdtek a prérin, borsátrakban éltek
és követték a vonuló bölényeket. 1850-ben bizonyos fokig még földmuvelok
voltak.

A nép, amelyet ma cheyenne-nek (ejtsd: sájen) nevezünk, két rokon törzsbol
keletkezett, mégpedig a Tsis tsis tas-ból (ejtsd: Ciszcisztasz) és a
Suhtai-ból (ejtsd: Szuhtaj).
A cheyenne nevet a törzs nem használta, ok Tsis tsis tas-nak nevezték
magukat. E szót különbözo képpen fordították. R. Petter tiszteletes, a
cheyenne nyelv szakértoje szerint "hasonlóan szaporodókat" jelent.Ha valóban
ez a jelentése, akkor igen hasonlít sok más indián tözsi névhez, melyek
jelentését különbözo módon magyarázzák, de tartalma ugyanaz:"emberek","igazi
emberek" stb. Pontosabban talán a "nép", a "mi népünk", vagy egyszeruen "mi"
lehet az értelmük. A Tsis tsis tas szó ugyanakkor jelenthet vágó, vagy
szabdaló embereket is. A jelbeszédben a törzset a vágás, vagy metszés
mozdulatával ábrázolják.
A cheyenne szót legtöbben a francia chien - kutya szóból származtatják,
melyet a Dog Soldiersekre ( Kutya Katona Harci Társaság ) alkalmaztak. Tény
azonban, hogy a sziú Sha hi e la, vagy Sha hi e na szóból ered, melynek
jelentése "érthetetlen nyelven beszélo emberek". A sziúk "fehér
beszédueknek" nevezték azokat az embereket, akiket megértettek, azokat
pedig, akik számukra érthetetlen nyelven beszéltek, "vörösen beszéloknek". A
sziúk által a cheyennekre alkalmazott Sha hi e la elnevezés szó szerinti
fordításban "vörös szavakat", vagy "vörös beszédet" jelent, azaz idegen
nyelven beszélo embereket.

Amikor eloször találkoztak a fehér emberekkel, a cheyennek félénkek és
ijedosek voltak. Igyekeztek elkerülni az új jövevényeket. Lewis és Clark
említést tett errol, az idos emberek pedig azt mondták, hogy fonökeik
tanácsolták, tartsák távol magukat a fehér idegenektol. Lehetséges, hogy ez
a viselkedésük összefüggött a cheyennek kultúrhosének tulajdonított
beszéddel, melyben megjósolta fehérboru emberekkel való találkozásukat.
Kijelentette, hogy balszerencse üldözi majd népüket a furcsa szokású
idegenek megismerése után. A cheyennek történelmi megismerését Lewis és
Clark beszámolói (1804-1806) nyitották meg, bár jó néhány évvel korábban
francia prémvadászok és kereskedok már benyomultak a cheyenne területekre,
melyek a Black Hillssel (South Dakota) szomszédos síkságokon feküdtek, a
hegyekbol eredo vizek felso folyásai mentén. 1851-ben a nép néhány csoportja
délebbre vándorolt, az Arkansas folyó vidékére. Oket ezután mint
déli-cheyennek ismerték. 1868-ban a cheyennek részt vettek a nagy Síksági
Indián háborúban. E harcok során, 1868. november 27-én Kormos Üst fonök
kisszámú népével az oklahomai Washita folyó partján táborozott, mikor a
békés indiánokat meglepo támadás érte az amerikai hadsereg részérol. A
támadó egység a George Armstrong Custer vezette Hetedik Lovasezred volt. A
csatában Kormos Üst is életét vesztette, és hosszú ellenségeskedés kiváltója
lett az oslakosok és a fehérek között, 1875-ig.
Fenn északon, az északi cheyennek hosszú ideje békében éltek osi
riválisaikkal, a lakotákkal. Számtalan fehérek elleni támadásukhoz
csatlakoztak az északi síkságokon az 1860-as, 70-es években. 1876 nyarán az
amerikai hadsereg koncentrált , nagy támadást intézett az indiánokkal
szemben, meghátrálásra, és rezervátumokba kényszerítve oket. Az év június
havának végén nagy indián tábor állt a Little Big Horn folyó mellett, a mai
délkelet Montanában. A létszámuk több ezerre rúgott. Ez volt a valahai
legnagyobb indián tábor az ismert idok kezdete óta egész Észak-Amerikában.
Dönto többségük sziú (lakota) volt, de nagyszámú északi cheyenne is
táborozott ott, Crazy Horse lakota fonök vendégeként. A Hetedik Lovasezred
egységei szintén a környéken voltak, és június 25-én reggel Custer ezredes
vezetése alatt megtámadták az óriási tábort. Custer azt remélte, hogy
megismételheti a Washita folyó melletti mészárlását. A támadás azonban
bebizonyította, hogy rosszul számított, s mivel minden támadó fehér katona
meghalt, az amerikai hadsereg az Indián Háborúk történetének legnagyobb
vereségét szenvedte el.
A Little Big Hornnál összegyult törzsi csoportok azonban kisebb táborokra
szakadva vándoroltak tovább, lehetoséget adva az újra megerosödo
katonaságnak, hogy 1877-ben apránként mégis rezervátumokba kényszerítsék
oket. Az északi cheyennek nem voltak hozzászokva a déli területek
klímájához, így sokan megbetegedtek. 1878 szeptemberében Kis Farkas és Tompa
Kés fonökök bejelentették, hogy 353 követojükkel visszatérnek északra, és
elhagyták a rezervátumot.

"Idejöttünk, hogy megkérjük az ügynököt, engedjen haza minket saját hegyeink
közé. Népem ott nott fel a fenyvesek és a tiszta, hus vizu folyók földjén.
Ott mindíg egészségesek voltunk és mindannyiunk számára volt elegendo hús.
Boldogok voltunk, míg a Nagy Atya katonái ide nem hoztak minket. Most, az
itt töltött év után sokan meghaltak közülünk. Ez nem jó hely nekünk - túl
nagy a forróság és a por, és nincs elég ennivalónk. Szeretnénk visszatérni
otthonunkba a hegyek közé. Ha nem tud engedélyt adni, hogy visszamehessünk,
engedjen minket Washingtonba, hogy elmondjuk mindezt, vagy írjon
Washingtonba engedélyért, mellyel útra kelhetünk északra... Nem tudunk még
egy évig itt maradni, máris indulni akarunk. Egy év múlva talán már senki
sem lesz életben közülünk, hogy visszatérhessen északra."

Little Wolf (Kis Farkas) - 1878

Az úton (többszáz mérföld) sokukat elkapták, de néhányan mégis megérkeztek
északra, s késobb az amerikai kormány megengedte, hogy ottmaradjanak. Az
Északi Cheyenne Rezervátumot 1883-ban alapították meg a montanai Tongue
folyó mentén, ahol az északi cheyennek végleges otthonra leltek az oklahomai
Indián Területek helyett.

A cheyennek számára, maguk és családjuk fenntartása után, az volt a legfobb
kérdés, hogy miként védjék meg magukat az ellenséges támadásoktól, és hogyan
csökkentsék ezen ellenséges népek erejét az ellenük intézett támadásokkal. A
harcos szellemet magasra szították. A fiatal férfiak más módon nem tudtak
dicsoséget szerezni, csak bátorságuk fitogtatásával. A fiúkat és a
sihedereket úgy nevelték, hogy teljességgel átérezzék, a legfontosabb dolog
az életben a bátorság. A halált semmi képpen nem lehet elkerülni, jobb egy
férfinak, ha élete teljében megölik, semmint kivárni tökéletességének
elmúlását, eroi enyészetét, amikor már nem képes véghez vinni azokat a
hostetteket, amelyeket mindenek fölött vágyott. Amikor egy férfi
megöregszik, nem tud könnyuszerrel talpra szökkenni, a vadászat és a
hadiösvény teendoi meghaladják erejét, a tevékenyebb és erosebb elemek
félreállítják. Elveszti fogait, már nem képes élvezni táplálékát, a sátor
hidegebb részébén kell ülnie. Úgy tunik, az élet már semmi jót nem tartogat
számára. Mennyivel jobb küzdeni és csatázni! Bátornak lenni és nagy dolgokat
véghez vinni! Kivívni a tábor lakóinak tiszteletét és dícséretét, s végül
dicsoségesen meghalni az ellenség kezétol!
A cheyenneknél, ugyanúgy, mint más síksági törzseknél, ezek az érzelmek
nagyon erosek voltak. Nemcsak azért harcoltak, hogy elnyerjék törzstársaik
elismerését, hanem pusztán a küzdelem élvezetéért. A tábori szellem olyan
volt, hogy a fiatal férfiak azzal a gondolattal indultak csatába, végre itt
a jó élet kezdete! Számukra a harc valódi élvezetet jelentett. Talán olybá
tartották csatáikat, mint a modern idok vadászai a veszélyes ragadozók
üldözését. A személyes kockázat érzése méginkább serkentette a küzdelem
izgalmát és élvezetét.
Harcos és félelem nélküli nép ez, mely csaknem állandóan háborúban állott
szomszédaival, de 1856-ig barátsággal viseltetett a fehérekkel szemben. A
cheyennek kiválóan harcoltak, bár soha többé nem fognak hadiösvényt járni.
Háborúik régen véget értek. Törzsi vándorlásaikat még 1880 elott
abbahagyták.
Amikor a fehérekkel való viszályaik megkezdodtek, néhány idosebb és
bölcsebb emberük buzgón munkálkodott a béke fenntartásán, erofeszítéseik
azonban hiábavalónak bizonyultak. Az indián táborban a személyes szabadság
törvény, a cheyenne pedig büszke, keményfeju és hajthatatlan nép volt.
Hosszú esztendokön keresztül az Egyesült Államok kormánya vaktában és
gyakran tisztességtelen módszerekkel kezelte az indiánokat, olyan
tisztviselok révén , akik tudatlanok és gondatlanok voltak az oslakosok
szokásait és gondolkodás módját illetoen. Ennek a sajnálatos tudatlanságnak
egyenes eredményeképpen következett be 1879 januárjában Fort Robinsonnál egy
csomó férfi, ártatlan no és gyermek legyilkolása.
Mivel az indiánok nem tudtak írni, háborúik történetét fehér ellenfelük
rögzítette, természetesen ellenkezo nézopontból. Az írók a fehérek
bátorságát hirdették, és az o sikereiket könyvelték el. Ha elkerülhetetlenné
vált vereségük beismerése, akkor azokat gyalázták, akik fölébük kerekedtek,
mint ahogy a vesztes fél mindíg szidja a gyoztest.
A régivágású cheyennek magas színvonalon birtokolták a "vad" erényeket, a
szavahihetoséget és a férfias bátorságot, a nok pedig a bátorságot, huséget
és erkölcsösséget.

1885-ben az Északi Cheyenne Ügynökség és Rezervátum lakóinak száma
Montanában 3177 volt, 1970-ben csak 2100. A Cheyenne-Arapahó Rezervátum
lakóinak száma Oklahomában 1970-ben 6674, 1985-ban már csak 5220 volt.
Ma a cheyenne nemzet mindkét csoportjának tagjai részben a fehér
társadalomhoz, részben saját hagyományaikhoz kötodnek. Autót vezetnek,
hamburgert esznek, élvezik a népszeru könnyuzenét. De még orzik hagyományos
táncaikat, ápolják osi szertartásaikat, dalaikat, játékaikat. Vannak
cheyennek, akiket bánt, hogy régi törzsi szokásaik, törvényeik
elhalványultak, s ezért a fehérek társadalmát hibáztatják. Mások magát a
törzset hibáztatják, és egy szélesebb értelemben vett kultúrát igényelnek.
Bármelyik okból is, a múlt és a jelen közötti választás egyikojüknek sem
könnyu, hiszen idegenné váltak egy olyan földön, amit egykor a sajátjuknak
mondhattak.
Ma az Egyesült Államok Kongresszusának egyetlen bennszülött származású
tagja van, Ben Nighthorse Campbell szenátor, az Északi Cheyenne Nemzet
tagja.

"Sokszínu, tarka madarak vagyunk,
vörösek, kékek, zöldek, sárgák.
De ezek ma már mind EGY madár színei.

Sokszínu, tarka lovak vannak,
barnák, feketék, sárgák, fehérek.
De ezek ma már mind EGY ló, EGY szarvas,
minden élolény EGY.

Állatok, virágok, fák.

Így az emberek is ezen a földön,
ahol régen csak indiánok jártak,
most sokszínuek.
Fehérek, feketék, sárgák, vörösek.

Mindannyian EGY nép vagyunk.

Bármi történt, a Nagy Szellem szívébol eredt.

Ezért minden jó,és
Mindenhol születhet béke.

( Chief Highchief - cheyenne )

Sólyomfi Nagy Zoltán

(forrás: Bill Yenne: The Encylopedia of North American Indian Tribes,
Doreen Pond and Arthur L. McDonald: Cheyenne Journey,
Stan Hoig: The Cheyenne)

Minden a rokonom - Mitakuye Oyasin

<<vissza<<
© netrights:saman.hu