# TÁVOLI TÁJAK, ISMERETLEN GYEREKEK
Inkák
A nő szerepe az Inka birodalomban

Ambrus Attiláné Dr. Kéri Katalin egyetemi docens

                                  Dr. Kéri Katalin:
                                 (kerik@tki.jpte.hu)

            |----------------------------------------------------------|
            | Copyright (c) 1997. Dr. Kéri Katalin (kerik@tki.jpte.hu) |
            |                                                          |
            |  All  rights reserved. Permission is granted to make and |
            |  distribute  verbatim  copies  of this document provided |
            |  the  copyright  notice  and  this permission notice are |
            |  preserved  on  all  copies. Feel free to upload to your |
            |             favorite BBS or Internet server!             |
            |                                                          |
            |  Minden  jog  fenntartva. Az eredetivel azonos másolatok |
            |  készítése és terjesztése engedélyezett, feltéve, hogy a |
            |  copyright  megjegyzést  és ezen engedélyező megjegyzést |
            |  változatlanul  megtartanak  minden  másolaton. Szabadon |
            |    felmásolhatja kedvenc BBS vagy Internet szerverére!   |
            |                                                          |
            |                                                          |
            |         Az elektronikus változatot készítette:           |
            |                   Ambrus Attila József                   |
            |                  (alex@nostromo.jpte.hu)                 |
            |----------------------------------------------------------|

                                   Ferdinand Anton:
                          A NÔ SZEREPE AZ INKA BIRODALOMBAN

       Az  inka birodalom alapját a kecsua és az ajmará törzs alkotta. Mellettük
    a régi Peruban egy egész sor nép és kultúra létezett, amelyek részint egymás
    után,  részint  egymás  mellett  virágzottak.  A spanyol hódítás előtti egy-
    másfél  évszázadban  azonban  a  kecsua  törzsből  származó  inka  dinasztia
    Mexikóhoz   hasonlóan   politikai   és   kulturális  szempontból  egységessé
    kovácsolta ezt a területet.

       Az  indiánok  ott  éltek és ott haltak meg, ahol születtek. E tökéletesen
    megszervezett    állam    teljes    mértékben    megfosztotta    alattvalóit
    egyéniségüktől.  Az  osztály  erősebb  volt,  mint az egyén, aki éppen ezért
    feloldódott a közösségben. A földhöz kötött indió általában abban az ajjuban
    élte  le  az  életét,  amelyben  megpillantotta a napvilágot. Az ajju, amely
    eredetileg  több  család  kapcsolatából kialakult közösség volt, akárcsak az
    azték nemzetségek ősi formája, a spanyol hódítás előtti Peru társadalmának a
    szó  szoros  értelmében  vett  sejtje  volt.  Csak  a  nőknek  nyílott  néha
    lehetőségük  arra,  hogy  házasság  révén  átkerüljenek a szomszédos ajjuba,
    ahová férjük tartozott. Ez azonban ritkán fordult elő. Az egyént éppoly erős
    kötelékek  fűzték a társadalom alapsejtjét képező ajjuhoz, mint a családhoz.
    Az inka birodalomban az ember csak parányi, de szükséges kerék volt a millió
    közül,  amely  mozgásban  tartotta az egész gépezetet. A szerkezet működését
    tisztviselők ellenőrizték, kor és nem szerint számon tartották a lakosságot,
    feljegyzéseket  vezettek  arról,  ki  mit  termelt,  milyen  eszközök álltak
    rendelkezésükre, és mire volt szükségük.

       A  kipukamajokok,  a  "csomózott  zsinegek  őrei" tették lehetővé, hogy a
    közigazgatás  tisztviselőinek  mindig világos képe legyen az emberekről és a
    javakról.  Az állami tisztviselők kis csomókkal jelölték az újszülötteket, a
    házasulandókat,  a  katonai  szolgálatra kötelezetteket és az aggastyánokat,
    "mintha  csak  papírról  és  tintáról lenne szó". E statisztikai segédeszköz
    nélkül  képtelenség  lett  volna áttekinteni egy akkora birodalmat, amelynek
    határai   európai   viszonylatban   számitva   a   Spitzbergáktól   Tuniszig
    terjednének.  Poma  de Ayala egyenesen azt állítja, hogy a birodalmat a kipu
    irányította.  Egy másik krónika szerint a hatalmas birodalomban egyetlen pár
    szandál  sem  veszhetett el anélkül, hogy az inka tisztviselők meg ne tudták
    volna.   Ott,   ahol   a   statisztika   ilyen   nagy   szerepet   játszott,
    elképzelhetetlen,   hogy   akár   egyetlen   ember   is   kimaradt  volna  a
    nyilvántartásból.  Ebben  a  "könyv"-ben  természetesen nemcsak az általában
    öttagú  családokat  tartották  nyilván,  hanem az egyes korosztályokat is az
    egyén hasznossága szerint.

       A legfontosabb réteget, az állam szempontjából legjelentősebb csoportot a
    25-50  éves  férfiak  alkották.  Az  inka társadalmat azonban az egyedülálló
    szervezőkészségen  kívül  az előrelátás is jellemezte. Ennek jegyében minden
    újszülött  fiúról  (moszok  kaparik)  listát  vezettek. A fiúk nagyobb részt
    kaptak   a  közös  földből,  mint  a  leányok,  néhány  krónikás  szerint  a
    kétszeresét.

       Az  inka  társadalomban  a  nő munkaerő volt és a szaporodás biztosítéka.
    Helyzetét  tekintve  a  férfihoz hasonlóan lehetett szabad és nem szabad. Az
    állam  ugyanazokat  a  kötelességeket  rótta  rá,  és  ugyanazt  a  védelmet
    biztosította  a  számára.  Nem  volt sem elnyomott, sem uralkodó helyzetben.
    Sorsa azonos volt osztályos társaiéval, és ebből a rendből szinte lehetetlen
    volt kilépnie.

       Ha az indián nő úgy érezte, hogy terhes, a konopához fordult segítségért,
    és nagyobb áldozatot mutatott be neki. A konopák kis házi istenek voltak, és
    az  egyszerű  indió  úgy  vélte, hogy jobban függ tőlük, mint a templomokban
    tisztelt  nagy  istenektől.  A konopák régebben ott álltak minden kunyhóban,
    helyenként  még  ma  is  megtalálhatjuk  bepólyált  szobrukat  egy-egy olcsó
    kifakult   nyomat  mellett,  amely  valamelyik  katolikus  szentet  vagy  az
    istenanyát  ábrázolja.  A  kézműipari  tárgyak  és az élelem mellett gyakran
    helyezték őket az elhunytak mellé.

       A terhesség nem változtatta meg az indián nő életét; éppúgy részt kellett
    vennie  a  legnehezebb  fizikai  munkában  is. Gyakran az ültetvényen vagy a
    hazafelé  vezető  úton  betegedett le. A köldökzsinórt a körmével csípte el,
    vagy  a  fogával  elrágta.  Ezután  a  legközelebbi  patakban vagy forrásban
    megmosdatta  az  újszülöttet.  A  csecsemőket  még 4000 méter magasságban is
    hideg  vízzel  mosták  le.  Az  indiánok  szerint  ugyanis  ez  erősítette a
    gyermeket.  E  látszólag  közönyös  magatartás egyetlen gyengéd mozzanata az
    volt,  hogy  az  anya nem mártotta bele rögtön a gyermeket a jéghideg vízbe,
    hanem  a vizet előbb szájában melengette, és csak azután hintette meg vele a
    kicsit. Az újszülöttet otthon egyfajta bölcsődeszkához kötötték, amely abban
    különbözik  az  európai  bölcsőtől, hogy vízszintes és függőleges helyzetben
    egyaránt   használható.   Így  az  anya  mindig  magával  vihette  gyermekét
    ágyacskájával  együtt. Az "ágynak" két keskeny oldalfala volt, és négy rövid
    lábon  állt, amelyek közül a fejrésznél lévő kettő kissé hosszabb volt, hogy
    a gyermek ne feküdjék teljesen laposan.

       Annál figyelemre méltóbb az a magától értetődőség, amellyel a gyermekeket
    megszülték  és  felnevelték,  valamint  ahogyan  minden  higiéniai  szabályt
    figyelmen  kívül  hagytak;  ezeknek  az indiánoknak ugyanis a gyermekük volt
    minden   vagyonuk.   A   koraszülést   nagy  szerencsétlenségnek  tartották.
    Megakadályozására   varázslókat   hívtak,   akik  meglehetősen  hosszadalmas
    szertartás  keretében  kérték  az  istenektől a magzat megóvását. A varázsló
    két-három tenyérnyi követ dörzsölt egy darab ezüsthöz, majd cocalevél porát,
    cinóbert   vagy   szétmorzsolt   tengeri   kagylót   tett   a  kövekre.  Egy
    tengerimalacot  és  egy  csicsával  töltött  edényt állított melléjük. [1] A
    csicsa  úgy  készült,  hogy  szűz  leányok vagy olyan asszonyok, akik ez idő
    alatt  nem  érintkeztek férfival, megrágták a kukoricát. Közben sem sót, sem
    borsot  nem  volt  szabad  fogyasztaniok.  A  varázsló  ezután  a  konopával
    megdörzsölte  a  terhes  nő hasát, majd a bálványt egy szalmaágyra tette, és
    fohászkodott  hozzá.  A  továbbiakban  a  naphoz  fordult  tanácsért. Ez úgy
    történt,  hogy  tárgyakat  dobált a levegőbe, és abból a helyzetből, ahogyan
    leestek,  próbálta  megállapítani,  kedvező választ kapott-e. Fohászkodott a
    különböző  vakákhoz  [2]  is.  Ha  az  istenek  igennel  feleltek a varázsló
    kérdésére,  tudta, mely démonok siettetik a magzat születését. Most már őket
    kellett  áldozattal  kiengesztelni.  Cinóbert  és  kagylók  porát  szórták a
    levegőbe,  levágtak  egy  tengerimalacot,  és  megnézték  a  tüdejét,  vajon
    megfelelő  hatása  volt-e  az  áldozatnak.  A varázsló mindig a negatívumból
    indult  ki.  Gyakran előfordult, hogy a biztonságos válasz érdekében további
    állatokat  kellett  leölni.  A  szertartás végén csicsát öntöttek szét, hogy
    minden gonosz szellemet kiengeszteljenek.

       A gyermek megszületése után az apának szigorú böjtöt kellett tartania. Az
    első napokban a felesége mellett kellett maradnia, nem azért, hogy segítsen,
    hanem,  hogy  elriassza  a  gonosz  szellemeket. A gyenge csecsemőknek saját
    köldökzsinórjuk egy darabját adták cucliként.

       A  szülők  először  csak  ideiglenes  nevet  adtak a gyermeknek, amely az
    újszülöttről  szerzett  első  benyomásra vagy születési helyére vonatkozott;
    például: "Pocakosö" "Könnyű szél", "Vörös föld".

       Az  inka  államban  a  szülőknek  szigorúan tilos volt az első hónapokban
    karjukra  venni  vagy becézni a csecsemőt, mert így elkényeztették volna. Az
    anya  a  szülést  követő  harmadik  napon általában visszatért munkájához; a
    gyermeket  bölcsőjével  együtt  a  hátára kötötte. A szoptatásnál a csecsemő
    fölé hajolt, de nem vette gyengéden a karjára, mert ezt szigorúan tiltották.
    A  gyermekek gyakran harmadik életévükig szoptak. Azt sem engedték meg, hogy
    a  kicsiket  naponta  három  alkalomnál  többször etessék. Még a kiváltságos
    rétegeknél is egyedül az anya gondozta a kisgyermeket.

       Ezek  a  szigorú,  minden  részletre kiterjedő előírások elsősorban nem a
    hagyomány  szülöttei,  hanem az inka államszervezet parancsai. A gyermekeket
    csak  akkor szabadították ki bölcsőjük börtönéből, amikor már mászni, később
    pedig járni tanultak. Ekkor a kunyhóban egy földmélyedésbe terített takaróra
    fektették  őket.  Az anyának azonban még mindig nem volt szabad szoptatásnál
    karjába vennie a gyermeket; a fekvő gyermek fölé kellett hajolnia.

       Poma  de  Ayala  krónikája  szerint, amely nem teljesen azonos más, korai
    tudósításokkal,  a  "bölcsőkor"  után  az  "egyedül  állni  tudó" kor (szaja
    vamarak) következett. Cabeza de Vaca szerint ebben a "játszó kor"-ban, amely
    1-5  éves  korig  tartott,  a  gyermekeknek "tetveket kellett egymás hajában
    keresniök,  nehogy tétlenek maradjanak". [3] Öttől kilenc éves korig tartott
    a  "járni tudás" kora (makta purik), 9-12 éves kora között nagyobb feladatot
    bíztak  a  gyermekre.  Mint  "kenyérpusztítónak",  neki  kellett  elűznie  a
    madarakat a kukoricaföldekről.

       Sem  a  leányok,  sem  a  fiúk nem sejthették, milyen kevés út áll nyitva
    előttük  ebben  a  hatalmas,  jól  megszervezett birodalomban. A fiúnak apja
    hivatását  kellett  megtanulnia.  A leánynak később csak egyetlen lehetősége
    volt  arra, hogy kitörjön osztályából, nevezetesen az, ha a fiatal férfiakat
    a  hadseregbe vagy a közmunkákra toborozó hivatalnok szeme megakadt rajta. E
    tisztviselő  feladatához  hozzátartozott  ugyanis,  hogy  az ország legszebb
    leányait  kiválassza  templomi szolgálatra vagy a császári család igényeinek
    kielégítésére.  Ennek  az esélye azonban kisebb volt, mint egy az ezerhez. A
    fővárosban ugyan sok iskola és tanár - amautus - működött, de csak a nemesek
    gyermekei  számára.  Tupak  Jupanki,  a 10. inka tette a következő, az egész
    államra  igen  jellemző  kijelentést:  "A  tudás nem a népet illeti, hanem a
    nemes vérből származókat."

       Garcilaso  de  la Vega jegyezte fel Rokáról, a 6. inkáról, hogy hódításai
    után  törvényt  hozott a közbiztonság megerősítésére, szigorú büntetés terhe
    mellett  tiltotta  meg  a kicsapongásokat, és Cuzcóban, a "világ köldökén" -
    így  hívták  az  inka birodalom fővárosát - akadémiát állított fel a hercegi
    vérből születettek oktatására.

       "Csak  a  nemesek,  és nem az alacsony sorból származó emberek gyermekeit
    nevelhették   a   tudományokra,   mivel  attól  féltek,  hogy  az  ismeretek
    elbizakodottá  teszik  a  tanulókat, és ebből az államnak származik kára. Az
    utóbbiaknak  elegendő, ha apjuk (vagy anyjuk) foglalkozását megtanulják." Az
    egyszerű  indiók  nem  ismerték  ezeket  a törvényeket, nem voltak tisztában
    hatásukkal.

       A  leányok életének első ünnepélyes eseménye a névadás volt. Talán évekig
    őrizték  azt  a  rongybabát, amelyet anyjuk ebből az alkalomból ajándékozott
    nekik.  A  névadásra 5-12 éves kor között került sor. A család összegyűlt és
    kijelölte  a  keresztapát. A keresztapa azzal kezdte a szertartást, hogy egy
    kovakőkéssel levágta a gyermek körmét és haját. A csicsa bőséges fogyasztása
    közben  -  ez  minden  indián  ünnepen  szokás volt - adta tovább a kőkést a
    családtagoknak,  akik  valamennyien részt vettek a köröm- és hajvágásban. Az
    anya  a  levágott körmöt és hajat gondosan megőrizte, mivel a néphit szerint
    ennek  birtokosa  minden  téren befolyást gyakorolhatott a gyermekre. Néhány
    környéken a hajat és körmöt az ajju vakájába vitték.

       Az  a  név, amelyet a gyermek most kapott, általában a vaka elnevezéséből
    és  valamilyen  eseményből  adódott.  Ariaga krónikás ezt írja: "A legkisebb
    gyermekek  is  ismerik nemzetségük vakájának a nevét." Így például a "Paukar
    Libiak" névben a "Paukar" az ajju szentélyére emlékeztet, a Libiak viszont a
    villámra,  amely  kis  korában  a  gyermek  mellett  csapott le, de annak az
    ijedtségen kivül semmi baja sem esett. E rövid névadó ünnepség után, amelyet
    tánccal, énekkel és ivászattal kötöttek egybe, folytatódtak a hétköznapok. A
    kislány  segített  a  házban  az  anyjának, és megtanulta a legfontosabb női
    mesterséget,  a  szövést  és  a fonást. Épp a spanyol hódítás előtti Peruban
    éltek  a  legjobb szövőnők. Az inka birodalom előtti kultúrákban már majdnem
    valamennyi  általunk  ismert szövési módot ismerték. A kutatók több mint 190
    színt  és  színárnyalatot  számoltak meg. A textileket megőrizte számunkra a
    kedvező  klíma - különösen a majdnem csapadékmentes déli partvidéken - és az
    igen  kifejlett halotti kultusz. Ezek a műremekek az egyiptomi kopt textilek
    mellett  a  legrégibb és legszebb emlékek, amelyeket a múlt nagy, elpusztult
    kultúrái hagytak ránk.

       A  8-15  év  közötti  gyermekeket az inka társadalom tisztviselői "puklak
    varma"-ként, "még játékosságra hajlamos ifjúként" jelölték csomóírásaikon. A
    fiúknak  lámapásztornak vagy tanoncnak kellett elszegődniök, a leányok pedig
    a  házi  tűzhelynél,  az  ültetvényen  és  a  szövőszék  mellett segédkeztek
    anyjuknak.  Erre  az  időszakra esett házasságkötés előtti életük második és
    utolsó  nagy  eseménye, az első menstruáció. Ezt megünnepeIték. A szülők még
    egyszer  leányuk  emlékezetébe  idézték  a velük és az elöljáróival szembeni
    kötelességeit.  A  nemi  érettség  ünnepének  előkészületeként a leánynak 48
    óráig  böjtölnie  kellett.  A  harmadik napon néhány szem fövetlen kukoricát
    kapott,  és csak a negyedik napon - amikor levetette gyermekruháit, és anyja
    női ruhát adott neki, haját pedig, amely addig szabadon hullott a homlokába,
    befonták  - kapta meg végleges, női nevét. Egészen másként alakult azoknak a
    leányoknak a sorsa, akiket az inka küldötte a vallás szolgálatára választott
    ki,  és  akik  életüket  a "kiválasztottak házá"-ban töltötték. A szülők nem
    ellenkezhettek  a  küldött  döntésével.  "Ezenkívül  a  leányoknak szüzeknek
    kellett  lenniök,  és  hogy  efelől  biztosak legyenek, általában a nyolc év
    alatti  gyermekek közül válogattak", írja a krónikás. Ezeknek a leányoknak a
    helyzete  a  római Vesta-szüzekéhez volt hasonlatos. A napkultusz szolgálata
    mellett gyakorlati teendőik is voltak: nekik kellett elkészíteniük például a
    "császári"  család  drága  ruháit.  A "kiválasztottak" legtöbbje magas rangú
    tisztviselők vagy nemesek leánya volt.

                                      JEGYZETEK

    [1] A  csicsát  kukoricaszemekből  készítették,  amelyeket  az  aggastyánok,
        különösen  öregasszonyok,  akiknek kevés dolguk volt, szétrágtak, hogy a
        nyál   segítségével   meggyorsítsák   az   erjedést.   Ezután   a   puha
        kukoricamasszát   egy  edénybe  köpték.  Egyes  helyeken  a  csicsát,  a
        kukoricasört még ma is ugyanúgy készítik, mint 2000 évvel ezelőtt.

    [2] Vakerok  (Huaqueros)  a  vaka  (huaca) szóból származik,  ami szentélyt,
        megszentelt helyet, sírépítményt jelent.

    [3] Louis  Baudin  ír erről könyveiben  (Die Inka von Peru. Essen, 1947; Der
        sozialistische  Staat  der  Inka.  Hamburg,  1956;  Daily  Life in Peru.
        London,  1960),  hogy "tetveket kell a hajra húzni". A szerző szerint ez
        egy  ősrégi tévedés, mivel hiányoztak az ehhez szükséges hegyes acéltűk;
        a  félreértés valószínűleg téves hagyományon vagy fordításon alapszik. A
        szerző  számos  perui és bolíviai útja során megfigyelte az indiánoknál,
        hogyan szedik ki a gyerekek testvéreik hajából a tetveket.

                                                        Fordította: Szántó Tamás

    ----------
    Ferdinand Anton: A nő a Kolombus előtti Amerikában
       (Corvina, Bp., 1976.) 31-34. o.

Vissza a tartalomjegyzékhez!

Index Életrajz Publikációs jegyzék Nevtöri kurzusok Kutatási területek Letölthető anyagok Kedvenc helyeim